Aici sunt fantome. Nu le observi imediat.
La prima vedere, Binham Priory din Norfolk seamănă cu orice biserică englezeasca de la țară:
pura și simpla, calcar, var. Nimic fantezist.
Dar apoi, cand te uiți în jur iti dai seama ca altceva se întâmplă aici.
Acest grandios acoperis boltit de lemn. Aceste arcade multietajate.
Nu sunt toate un pic prea mari pentru o biserică parohială?
Și apoi începi să umpli golurile, și puțin câte puțin o lume pierdută se reconstruieste:
o lume a călugărilor și a oamenilor, a culorii și a cantecului gregorian.
O lume de imagini strălucitoare. Lumea angliei catolice.
Timp de secole, nu au "sunat" încordate.
Anglia catolica era doar un alt fel de a spune Angliei crestine.
Apoi, într-o generație, a incetat ca aceasta sa mai fie adevarat și a început sa fie trădare.
Imaginile Fecioarei, apostolilor și sfinților odată prețuite și slăvite,
erau acum batjocorite și vandalizate.
Aici, la Binham, sfinții de pe iconostas au fost înlăturati,
pictandu-se peste ei versurile dintr-o Biblie englezească.
Astăzi, sunt restaurate, dar lumea peste care au domnit odată, a murit și a disparut.
Nu putem aduce înapoi, întreaga și vie, lumea pierdută a sfinților pictati de la Binham.
Doar pentru că moartea acelei lumi a fost atât de șocantă, atît de improbabila,
și pentru că reforma și războaiele religioase pe care le-a declanșat
au taiat o rană atât de adânca in trupul țării noastre,
avem nevoie sa încercam sa reasamblam cat putem de bine fragmentele acelei lumei.
Doar atunci putem spera să răspundem la una din cele mai amare întrebări ale istoriei noastre:
"Ce s-a întâmplat cu Anglia catolica?"
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
ARDEREA CONVINGERILOR
Cu toții am crescut, chiar si un băiat evreu frumos ca mine,
cu ideea că Reforma engleză a fost o eminenta istorică,
sacrificarea vechiului, a nepopularului, a credinței fundamental ne-engleze.
Dar chiar în ajunul Reformei,
catolicismul din Anglia era vibrant, popular și foarte viu.
Acesta este Walsingham din Norfolk,
odată adăpostul altarului facator de minuni al Fecioarei din Walsingham.
Împreună cu altarul lui Becket din Canterbury,
Walsingham era locul cel mai vizitat al tuturor pelerinilor seriosi din sec. XVI,
o tradiție reînviata in acest secol de Marea Biserica Anglicana.
Astăzi, vedeți doar vagile ecouri a ceea ce Walsingham a fost odată,
un amestec zgomotos de prost gust de talcioc și sfințenie, sfinți și evlavie de ipsos.
Genul de loc unde te-ai aștepta să te găsesti, sa spunem, la Napoli sau Sevilla,
nu în mijlocul sobrei Anglii de Est.
Dar chiar și atunci, ca și astăzi, nu toată lumea era de acord.
Erasmus, "superstarul" savant catolic al acelor timpuri, a venit aici într-un fals pelerinaj
și si-a vărsat disprețul pe poveștile despre laptele sacru
și pe capelele "parasutate" din Țara Sfântă.
Dar era părerea unui intelectual aflat in minoritate, exprimată în sigurantă în latină și tolerat,
deși nu neapărat aprobat de membrii guvernului dinastiei Tudor.
Tudor-ii erau pelerini regulati și evlavioși.
Henric VIII, la începutul domniei sale, a mers desculț la altar,
oferind un colier de rubine și o lumânare gigantica
ca mulțumire pentru nașterea fiului său, Henry, in 1511.
Prințul Henry a murit dupa câteva săptămâni,
dar lumânare regelui a continuat să ardă mulți ani in altar.
Ce lume ciudata a fost aceasta Anglie catolica!
Nevoia de reînnoire și reformă, alături de vechi, sfant și, uneori, fraudulos.
Dar se pare că toate aceste aparente contradicții
puteau intra sub "largile fuste" ale Bisericii Catolice Mamă.
Și ce mamă a fost!
Sa mergem la Biserica Sfânta Treime din Long Melford, în Suffolk,
și veți vedea ce vreau să spun.
Această clădire magnifică a fost plătita cu banii lânei din Suffolk.
Cu toate acestea, ceea ce vedem astăzi este doar scheletul a ce trebuia sa fie.
Dar știm ce placea foarte mult in Long Melford în splendoarea lui
datorită unei povestiri lasate de Roger Martyn,
care a fost epitrop aici în timpul domniei ultimului conducător catolic al Angliei,
Regina Maria.
Scriind în momente foarte diferite ale domniei Reginei Elizabeth,
Roger Martyn, cu un amestec de mândrie și regret,
s-a decis sa spuna generațiilor viitoare exact ce au pierdut.
<>
Dar biserica lui Martyn era mai mult decât o clădire.
El descrie o lume vie de procesiuni și festivaluri,
de ceremonii și ritualuri care implicau întreaga comunitate.
Peste toate prezida "management-ul", fără de care nimic nu avea sens:
preoții, paznicii tainei, erau în centrul credinței creștine tradiționale.
De fiecare dată preotul celebra împărtășania, Hristos cel răstignit fiind acolo în carne și oase.
Preotul era persoana indispensabila și nu puteai ajunge la cer decat prin mâinile lui.
Dar în altă parte alte mâini munceau din greu.
Preotul făcător de minuni aproape ca era contestat de chiar Cuvântul lui Dumnezeu,
tradus în limba engleză și tipărit negru pe alb.
Bibliile engleze scrise de mână erau în circulație inca din zilele lolarzilor,
această erezie protestantă care inflorise iute la începutul lui 1400.
Dar manuscrisele insemnau muncă multa și costau mult.
Un Nou Testament imprimat, pe de altă parte,
putea fi produs in masa și vândut pentru o zecime din preț.
Ideea unei Biblii în engleză, ieftine și disponibile pentru oricine putea citi,
aduce autorităților frica lui Dumnezeu.
William Tyndale, un preot hirotonisit,
a fost primul care și-a asumat periculoasa sarcina de a traduce, edita și imprima
o versiune în engleză a Noului Testament.
Tyndale este tipul de istoric clasic:
auster, dur, neabătut, chiar un pic fanatic și dezarmant de clar în propriile convingeri.
"Nu era posibil", scria el, "ca laicii sa spuna ce este adevărat."
"Doar Scripturile il spun clar în fața lor, în limba lor maternă."
În 1524, Tyndale a fugit din Londra in Europa continentală, oprindu-se în Worms, Germania,
un oraș care recent devenise sigur pentru protestanti
prin aderarea la noile doctrine radicale ale lui Martin Luther.
Noul Testament in engleza al lui Tyndale a fost completat acolo in ianuarie 1526,
iar în câteva săptămâni copiile lui erau de vânzare în Londra.
A urmat o versiune în engleză a Inchiziției!
Denunțuri, arestări, carti arse, procese spectacol.
Cei care retractau erau obligați să care înaintea vreascurilor de foc simboluri ale lor
pe care trebuiau sa le manance dacă mai greseau vreodată.
In 1530, simbolismul a devenit de-a dreptul macabru
când un preot pe nume Thomas Hitton a mărturisit ca a facut contrabandă cu Noul Testament.
Condamnat ca eretic, a fost ars la Maidstone pe 23 februarie.
Reforma isi reclama prima victimă.
Iar regele Henry VIII, fiul cuminte al Bisericii, aplauda toate acestea de pe margine,
lumanarea lui arzand continuu la Walsingham aproape 20 de ani.
În iarna anului 1530, cand focul a fost aprins sub nefericitul Hitton,
nu exista nici un motiv să se creada că ceva se va schimba vreodată.
Pentru a înțelege de ce toate acestea au avut loc, trebuie sa stim cate ceva despre Henry,
omul care niciodată nu a vrut sa transforme Anglia catolică într-o națiune protestantă.
In primul rand, nu ar fi trebuit să fie rege.
Dar când fratele său mai mare Arthur a murit, Henry, la 11 ani, a devenit moștenitor.
De asemenea, s-a casatorit cu soția fratelui său, spanioala Catherine de Aragon.
Alianța prin căsătorie dintre Spania și Anglia era prea importanta ca să i se permita să se rupă.
În 1509, moare regele Henric VII,
iar la 17 de ani, fiul său si-a intrat în rol.
Tânărul rege era o priveliște spectaculoasă: practic mirosea a testosteron.
Oriunde și oricand putea emana o uriasa energie,
în șa, pe ringul de dans sau aici, pe terenul de tenis,
unde un curtean tâmpit a scris despre pielea regelui:
"Ii straluceste prin țesutara fina a cămașii".
Mai era si faimosul farmec rece, asemanator vremii engleze:
perioade însorite, alternând cu cer înnorat și explozii bruste de tunete purternice.
Farmecul consta in a lovi cu cotul, a bate pe spate,
a impunge in burta, a pune brațul în jurul umerilor,
care, dupa cum avea chef, putea prevesti fie promovarea bruscă, fie arestarea iminenta.
Henry se rasfata în laudele revărsate generos peste el de curteni și ambasadori:
Henry galantul, Henry frumosul, Henry inteligentul, Henry vedeta.
Numai regele avea o orchestra personala angajata sa mearga cu el in turneu
și care il avea chiar pe tinarul Henry ca solist-compozitor.
Ațâțat de Papa, care ii "atârnase de gat" titlul de Apărător al Credinței,
Henry era hotarat să-si facă un debut orbitor pe scena europeană.
A încercat să-si convinga socrul spaniol, Regele Ferdinand,
să i se alature împotriva dușmanului lor comun, regele Louis al Franței.
Dar când era vorba de politică, șarpele-de-carieră Ferdinand era un adevărat profesionist,
exploatand cu nerușinare pofta lui Henry de glorie, dar necontribuind cu armatele promise.
Henry s-a dus fără el și, în vara anului 1513,
vorbea de încăierarea cu cavalerii francezi ca de o victorie majoră, numind-o Bătălia de la Spurs.
Între timp, acasă,
Regina Catherine și consilierii sai au reușit o victorie militară majoră la Flodden Field,
care a anihilat pe regele Scoției, James IV,
o duzină de conti scoțieni murind pe câmpul de luptă.
Dar în spatele tuturor aceastor activitati de acasă și din străinătate care tineau armata ocupata,
negociind tratate, canalizand energiile regelui,
era unul dintre cele mai mari creiere organizatorice ale epocii:
Arhiepiscop de York, care în curând va fi Cancelarul Angliei, Thomas Wolsey.
Să recunoaștem, dacă am putea, toti l-am vrea pe Wolsey.
Un Švejk cu prestanţă, care vine la muncă în fiecare zi și spune:
"Cum doriti, Maiestate?" Și apoi se "topeste" și o face.
Cateodata documentele zaceau pe birou pentru a fi semnata,
pentru ca nimic nu putea întrerupe o zi grea de vanatoare.
Wolsey era un manager desăvârșit, atent atât la detaliile lucrurilor cat și al oamenilor,
cineva care putea produce un accident vascular cerebral Parlamentului când era necesar
și care putea să loveasca cap in cap, chiar capete foarte aristocratice, când i se cerea.
Era un maestru al manipularii clientilor de onoruri, mita și amenințări.
Cu alte cuvinte, era un psiholog cu pălărie de cardinal.
Wolsey a înțeles, de asemenea, relația dintre infatișare și putere.
Le-a folosit pentru propriile scopuri aici, la Hampton Court,
dar, de asemenea, le-a folosit si pentru rege,
acționând ca impresar pentru unul din cele mai mari spectacole din cariera sa:
Domeniul Stofei de Aur.
Întâlnirea din 1520 dintre Henry și tânărul rege francez, Francis I,
trebuia sa fie o demonstrație de prietenie sinceră
și un mesaj clar pentru noul ales al Sfântului Imperiu Roman, Carol V,
că vechii dușmani ar putea, dacă ar fi nevoie, sa devina prieteni.
Dar oricum au ajuns sa se războiasca,
nu cu armele, ci cu ceva mult mai mortal: manierele.
În cel mai mare exercitiu de transport făcut vreodata de la campaniile lui Edward III,
Wolsey a carat întreaga clasa conducătoare a Angliei:
conti, episcopi, cavaleri, 5.000 de oameni,
incluzand o priveliște de o umilință neconvingătoare:
Cardinalul îmbrăcat în catifea purpurie pe spinarea unui magar.
Muzica a cantat, vinul rosu si alb la liber, s-au mâncat o gramada de stârci.
Cei doi regi au petrecut ore intregi proband ţinute stralucitoare
care puteau fi purtate doar o singură dată.
S-au luptat, nu numai cu nodurile problemelor de stat, ci si fiecare parte,
la un moment dat sprintenul Francisc sarind in carca lui Henry.
Fără îndoială unul a râs, fără îndoială celalalt l-a urât.
Undeva printre aceste corpuri "supra-imbracate" era o tânără femeie englezoaica,
o doamnă care o insotea pe Claude, soția regelui francez.
O femeia care va ruina imensa putere a casei lui Wolsey
și cu ea, de neconceput, puterea Bisericii Romane din Anglia.
Numele ei era Anne Boleyn.
Atât de multe dulcegării au fost scrise pe seama lui Anne Boleyn,
atât de multe filme realizate de Hollywood, atât de multe romane dezmatate s-au produs,
incat istoricii seriosi ar trebui să-si fereasca privirea de la tragica telenovela a vietii ei
și să se concentreze asupra lucrurilor cu continut,
ca originile sociale și politice ale Reformei sau revoluția lui Tudor in guvernare.
Dar oricat încearcăm, ne întoarcem din nou in timp la subiectul lui Anne,
pentru că la o cercetare mai de aproape se pare că ea a fost, la urma urmei,
cauza istorica numărul unu.
In timpul Domeniului Covorului de Aur, Anne era o adolescenta.
A fost departe de Anglia pana la 12 ani, când bine-conectatul sau tată diplomat, Thomas,
a aranjat să devină domnisoara de onoare a lui Margaret de Austria
la una din numeroasele ei curți: a acesteia de aici, de la Mechelen în Flandra.
Margaret era recunoscută ca o autoritate mondială în dragostea la curte,
această formă teatrală a flirtului aristocratic în jurul căruia inflorise o întreagă cultură.
Dorinta amânata la nesfârșit, pasiune sexuală transfigurata în iubire pură altruistă,
trubaduri, măști, batiste de mătase, multe suspine.
Asta era teoretic, in orice caz!
În timp ce in spatele cortinei, clocoteau stravechile instincte de bază.
Anne s-a întors în Anglia în 1522,
o femeie tânără sofisticata, realizata, ambițioasa care stie ce vrea.
Anne Boleyn a intrat in strălucitoarea, periculoasa lume a curții lui Tudor cand avea 20 de ani.
Fizic nu era o frumusețe nebuna, în ciuda părului sau lung negru și a ochilor întunecati,
dar a știut cum să-si exploateze vivacitatea naturala
pentru a juca jocul dragostei de curte cat putea de bine.
Una dintre primele victime a fost un barbat la fel de sofisticat ca si ea,
Thomas Wyatt, simbolul curteanului renascentist.
Soldat, diplomat și, mai presus de toate, poet.
Poemele sale sunt pline de suspinele iubitului convențional,
dar toate suspinele inspirate de Anne par ca vin din inimă.
Wyatt, căsătoritul nefericit, si-a dat seama că nu are nici o sansa cu ea,
iar într-una din celebrele sale poezii se compară cu un vanator, urmarind în zadar un cerb.
Incapabil să divorțeze de soție, tot ceea ce Wyatt putea oferi lui Anne era că ea să-i devină amanta,
insuficient pentru o ambițioasă fată smechera.
Pe lângă asta, mai era un motiv pentru care Wyatt nu-i putea atinge niciodata posteriorul,
asa cum poemul său explica mai departe:
"Și gravat cu diamante Sta cris in jurul frumosului ei gât:
'Noli me tangere', "Apartin Cezar-ului".
Si-i salbatic de a-l avea, Deși îmblânzit mi se pare a fi."
"Noli mă tangere" - Nu atinge, apartin lui Caesar,
altfel cunoscut sub numele de Henry VIII, care deja se "aplecase" asupra subiectului,
regele, după cum știm, fiind un neobosit vânător.
Intr-adevăr, Henry a muncit din greu pentru a o avea pe Anne, mai greu decât oricând în viața lui.
Omul care, si Wolsey putea depune mărturie,
ura sa trimita scrisori în nenumaratele sale încercări de a o peți.
Si aceasta nu o caracteriza deloc pe Catherine de Aragon.
Cu zece ani mai tinara,
vesela, mai degrabă decât pioasa, spirituala, mai degrabă decât respectuoasa,
Anne a deschis calea fericirii sexuale, a fericirii interioare
și, poate mai important decât orice, posibilitatea unui fiu și moștenitor.
Înstrăinarea dintre Catherine și Henry a aparut în 1511, dupa moartea fiului lor, Henry,
care, în ciuda jertfelor făcute la Walsingham, a trăit doar câteva săptămâni.
Catherine a reusit sa "produca" o fiică, Mary, născuta în 1516.
Dar Henry începuse deja să se indeparteze de regina lui.
După mai mult de 20 ani,
Henry nu avea nici un moștenitor legitim de sex masculin și nici o perspectivă de a avea vreunul.
Din momentul în care Anne "a aparut pe scena",
Henry era convins că mariajul său cu Catherine era blestemat de Dumnezeu.
Regele era un cititor asiduu al Scripturii și trebuie să-si fi tinut respirația
de fiecare dată cand citea Levantul, Capitolul 20, Versetul 21,
în care Dumnezeu însuși spune lui Moise:
"Dacă un om ia pe nevasta fratelui său, este lucru necurat:"
"nu vor avea copii."
Motivat de teama dispariției dinastiei și de pasiunea pentru Anne,
care, ca de obicei, a refuzat sa-i devena amanta,
Henry ia calea divorțului ca răspuns la toate problemele sale.
Henry cere o anulare papala a căsătoriei pe motiv de incest.
Dar Papa nu putea fi obligat,
pentru ca in luna mai 1527, armatele împăratului Carol V au invadat Roma,
făcandu-l pe papa Clement prizonier.
Iar Carol, care era nepotul reginei Catherine, nu permitea anularea cat timp avea controlul.
Wolsey era primul care urma să fie "târât" în această criză.
"Dl. Repara-Tot" nu-i era de nici un folos lui Henry daca nu putea repara situatia:
Wolsey a fost rapid eliminat, aparent pentru fraudă și corupție.
Dupa an, era mort, cu acuzatia de înaltă trădare atarnadu-i deasupra capului.
Anne însăși a fost cea care, la un moment dat în 1530,
a orientat întreaga problemă într-o direcție radical nouă.
A pus literalmente în mâinile lui Henry o cărticică care i se părea nu numai fundamental adevărata,
dar, de asemenea, având în vedere actualele circumstanțe, extrem de utila.
Apartinea arhi-propagandistului William Tyndale și se numea:
"Supunerea unui creștin și cum trebuie să guverneze conducătorii crestini".
Ca toata munca lui Tyndale, si aceasta era o lectura înțepătoare.
"Un rege, o lege, este ordinul lui Dumnezeu pentru fiecare regat", scria el.
Cu alte cuvinte, comunicatul Episcopului Romei nu este valabil pentru Anglia.
Dar Anne nu terminase inca.
Cu un amestec tipic de convingere și interes propriu,
a adus un grup de reflecție de teologi, inclusiv pe Thomas Cranmer,
care a venit cu documente din istoria bisericii timpurii care dovedeau supremația regală.
Cu cat il invatau mai multe despre puterea lui suprema, cu atat mai mult ii placeau lui Henry.
Poate ca încercase o tactică de intimidare politică,
dar acum supremația regală părea, in baza propriilor merite, un adevăr evident.
Aproape ca il poti auzi lovindu-si fruntea și exclamand:
"Cum am putut fi atât de prost să-mi scape asta?"
Nu este surprinzator, că apoi, cam prin vara lui 1530,
cuvântul "imperial" începe să apara cu regularitate în comentariile personale ale lui Henry.
Împărații, desigur, nu recunosc nici un superior pe pământ.
Egoul lui Henry nu a fost niciodata partea modestă a personalității sale,
acum începand să ia dimensiuni imperiale.
De asemenea, avea nevoie de palate pentru a fi găzduit:
50 fiind construite înaintea sfarsitului domniei sale.
Unele dintre cele mai mari și mai grandioase erau ale lui Wolsey, mai ales Hampton Court,
care acum devenise scena teatrului galanteriilor vieții de la curte.
Nimic nu măsoară mai bine scara imperiala a curții lui Henry,
decât dimensiunea spațiului necesar pentru a-i alimenta mațul.
Aici, la bucătăriile din Hampton Court, erau angajate 230 de persoane,
care serveau alte 1.000, care aveau dreptul să mănânce zilnic pe cheltuiala regelui.
Trei uriase camari numai pentru carne.
O cămară umeda special conceputa pentru pastrarea peștelui,
alimentata cu apă adusa din izvoare exterioare.
Camere pentru condimente si fructe, 6 imense seminee.
3 beciuri uriase capabile sa pastreze cele 300 butoaie de vin și 2,5 milioane litri de bere
date gata în ​​fiecare an de această curte.
Și in centrul tuturor acestora, atent protejat într-o camera ascunsa privirilor nedorite,
era noul Caesar al Angliei: regele, de 40 ani, colosal, autocratic,
"călarind" regatul cu toată puterea și autoritatea date de Dumnezeu,
la fel ca cezarii romani.
Și acum inevitabil, biserica, supusa Romei,
se găsește de partea greșită.
Cat trebuie să fi tremurat în palatul Arhiepiscopului de Canterbury din Lambeth
când l-a auzit pe Henry spunand episcopilor săi:
"Să fie, dar pe jumătate! Da, și imputinati-i."
Amenințarea era clara și capitularea inevitabila.
S-a venit în primăvara lui 1532 cu așa-numita "Supunere a Clerului",
care a recunoscut toate cererile lui Henry.
De acum, legile Bisericii vor fi supuse voinței regelui,
iar voința regelui era clara:
divorțul de Catherine, căsătoria cu Anne, printesa Mary sa fie declarata bastarda,
recunoasterea copilului nenăscut
care incă din primăvara lui 1533 umfla burta lui Anne.
Anne a fost încoronată asa cum se cuvine la Westminster Abbey în luna mai
de noul Arhiepiscop de Canterbury, serviabilul Thomas Cranmer.
Deci, un fel de reformă, dar nu încă o reformă protestanta.
Biserica engleză poate ca a fost rupta de Roma, dar doctrinele de bază nu au fost atinse.
Prezența lui Hristos a fost păstrata.
Preoții încă rămaneau celibatari.
Rugăciunile din Biblie erau încă în latină.
Frumoasele vitralii ale bisericii Fairford din Gloucester ofensau neoficialele doctrine.
Astfel de lucrurile puteau rămane, dar nu a fost asa.
Pentru a înțelege de ce, avem nevoie acum să ne uitam
la unul dintre cele mai extraordinare parteneriate lucrative din istoria Britaniei:
Arhiepiscopul Thomas Cranmer și Thomas Cromwell,
fostul executor al lui Wolsey, acum secretar de stat.
Pe acest frontispiciu este ciudatul cuplu al lui Tudor cu o Biblie in engleză.
Inlatur-o, și Reforma nu ar fi avut loc, cel puțin nu așa cum s-a făcut,
pentru că ei erau ca doi stalpi:
cel teologic la stânga și cel politic la dreapta, cu regele, triumfător, la mijloc.
Agenda lor era mereu mai radicala decât a regelui.
Protestantismul lui Cromwell era un produs de tipul instinctului ucigasului anti-instituţional:
te așteptai ca un Putney mai inteligent decat Dick, era gata sa-si faca un renume din el.
Convingerile lui Cranmer erau mai profunde și mai ingrijite,
dar avea motive personale prea puternice de partea reformatorilor.
Cu putin timp înainte de a fi numit Arhiepiscop de Canterbury,
Cranmer s-a căsătorit în secret cu o femeie germana, Margareta,
indeplinind astfel una dintre cele mai socante inovații ale lui Luther.
Cranmer, ca si Cromwell,
era devotat ideii renascentiste al unui prinț puternic într-un stat creștin puternic.
Oamenii vor avea Biblia coborata din ceruri,
dar autorizata, nici o altă versiune nemai fiind tolerata.
Această imagine a ordinii, chiar a autoritatii Bisericii Angliei,
este exact ceea ce vezi pe frontispiciul acestei Minunate Biblii,
comandata oficial de Thomas Cromwell și publicată în 1539.
Probabil ca Thomas Cromwell este ultimul sentimental englez care a condus țara.
A înțeles clar că Henry nu putea niciodata sa gestioneze cum trebuie
numai proclamand o pauza cu Roma și apoi sa aștepte ca toată lumea să se alinieze.
A anticipat lupta și era pregătit să lupte din greu.
Cromwell știa că Papa isi va arunca în luptă arma grea:
excomunicarea.
Și dacă regele vroia sa câștige războiul,
era mai bine sa lupte avand de partea sa ceva mai mult sau mai puțin nou în limbajul politic:
patriotismul.
Țara trebuia să fie trezita de un nou sentiment al suveranității, al eficacitatii.
Demonizarea Romei ca fiind un strain, necunoscut, dușman.
La acest motor de propagandă șovină,
Cromwell a adăugat necesara mașina de constrângere.
Trebuia să fie depus un jurământ recunoscând supremația regală,
legitimitatea moștenitorilor regelui și reginei Ana și bastardizarea lui Lady Mary.
Insultarea noii regine era trădare,
numindu-l pe rege schismatic sau eretic era trădare.
Pentru prima dată în legislația engleză, era o crima doar dacă se spunea ceva.
Cromwell a reușit să transforme Anglia intr-un loc speriat, plângacios, iritat,
unde denunțarea era o datorie elogiata.
Au fost inregistrate nenumărate mici note meschine despre persoane care au protestat,
crezandu-se că se face doar "ceea ce trebuie".
In regimul de mana forte al lui Cromwell nicăieri
trupele sale de șoc nu par să se bucure mai mult de munca lor decât în ​​vizitele la mănăstiri,
facute cu viteza fulgerului în cursul anului 1535 și la începutul lui 1536.
Dezrădăcinarea a aproape 10.000 călugări și călugărițe,
distrugerea unui întreg vechi mod de viață,
aveau puțin de a face cu râvna reformei.
Când te uiți mai de aproape la echipele mobile ale lui Cromwell în acțiune,
nu ai chiar impresia unei gaşci de renovatori, ci de distrugatori, mai degraba.
Un singur lucru demonstrau: păreau să se bucure un pic prea mult de munca lor:
"Am intrat in ascunzătoarea trădatorului."
a scris unul dintre oamenii lui Cromwell șefului său cand cineva era la discretia lui.
"I-am zis <> si cele mai urate expresii pe care le-am gasit."
"L-am tinut tot timpul în genunchi sa-mi ceara mie iertare,"
"să nu mai vină sa-ti zica tie motivul necazurilor lui."
Cam acestea erau "plăcerile" reformei!
Bunastarea proprietatilor care a urmat dizolvarii mănăstirilor
a ajuns la o scară la care nici o altă revoluție engleză nu a adus-o vreodată.
Mănăstiri ca aceasta, de la Laycock, au fost oferite la prețuri de chilipir,
iar loialitatea față de noua ordine era rasplatita cu cărămizi și mortar.
Foștii rezidenți erau repede dati uitarii
sau redusi la legende despre maici fără cap și călugări fantomatici, care delectau familiile.
Să numim următorul capitol al poveștii,
"Circa Regna tonat",
"In jurul tronului urla tunetul".
Thomas Wyatt a folosit aceste cuvinte într-un poem scris într-o celulă din Turnul Londrei
după ce tocmai fusese martor la executarea a 5 oameni nevinovați.
Cateva zile mai tarziu, o femeie nevinovată va muri, de asemenea.
După cum probabil știți, era Anne Boleyn,
și, după cum probabil ca ati ghicit, autorul acestei drame sângeroase a fost Thomas Cromwell.
Nu a fost din cauza ca Anne a nascut în 1533 o fetița, Elizabeth.
Henry a fost dezamăgit, dar nu s-a întors împotriva noii sale sotii.
Nu. A pus mâna pe capul copilului,
recunoscându-l ca pe fiica sa legitima și sperand in mai mult noroc data viitoare.
18 luni mai târziu, Anne era din nou însărcinată.
La începutul lui ianuarie 1536, erau mai multe vești bune.
Catherine de Aragon era moarta. Henry era eliberat.
"Dumnezeu fie lăudat", a spus el, "că suntem liberi de toate suspiciunile unui război."
Poate că în acest moment rotițele minții lui Cromwell au început să se invârta.
Cromwell a decis sa "inginereasca" o reconciliere între Henry și împăratul Carol V.
Cu Catherine, mătușa împăratului, moarta acum,
momentul era perfect cu excepția unui singur lucru: Anne.
Pentru ca prețul pacii va include fără îndoială re-legitimizarea lui Lady Mary,
iar Anne nu va fi niciodata de acord cu aceasta.
Prin urmare, s-a gandit Cromwell, Anne trebuie să "plece".
Pe 29 ianuarie, Anne a pierdut sarcina.
Daca copilul ar fi trăit, ar fi fost băiat.
Dezastrul pare să fi trezit in Henry temeri intunecate.
"Acum văd că Dumnezeu nu imi va da niciodata un barbat moștenitor", i-a spus lui Anne.
Unuia dintre apropiați sai i-a lăsat să înțeleagă că Anne îl sedusese prin vrăjitorie.
Anne era fara apărare.
Cromwell s-a intors împotriva ei cu o viteză uluitoare și cu ferocitate.
De la decizia de a acționa, luata în preajma Paștelui lui 1536, la primele arestări,
i-a luat doar 2 săptămâni.
Anne era condamnata.
Cromwell "cocea" acum ceva pur diavolesc,
o "bautura fină", jumatate paranoia, jumatate pornografie.
Momente de flirt, nimic deosebit la o curte renascentista.
O batistă cazuta la o înclinare a lui May Day, nu scăpa regelui.
Un dans cu un tânăr, nu cu regele.
Un sărut fugar, un chicotit.
Toate au fost "impletite" de Cromwell într-un carnaval al necredintei, al sexului tradator.
Regina, se pare, ar fi făcut sex cu aproape toată lumea.
Ar fi facut sex cu muzicianul ei de la curte.
Ar fi facut sex cu Grajdarul Tronului, cel mai important curtean, în camera privata.
Ar fi făcut sex cu partenerul de tenis al regelui, probabil între doua seturi.
Ar fi facut sex chiar si cu fratele ei.
A prezidat, ca si posedata Messalina, peste această orgie diabolica a trădarii,
chiar poate ca a conspirat sa treaca "fructul otrăvit" al acestor copulații ca moștenitor regal.
Aceasta a fost mărturisirea muzicianului ei, Mark Smeaton, obținuta prin tortură,
care a adus "frunzele de smochin" ale legalitatii pentru crima judiciara a lui Cromwell.
A fost suficient pentru a-i numi pe cei 5: "iubareti ai grupului lui Anne".
Thomas Wyatt, maturat într-un val de arestări, dar ferit de urmărirea penală,
i-a văzut murind uitandu-se printre zabrelele celulei sale din turnul clopotului.
"Turnul clopotului mi-a arătat o priveliște care mi-a ramas în cap zi și noapte,"
"pe care am păstrat-o si in afara gratiilor, printre toate favorurile, gloriile sau puterile,"
"a ceea ce inseamnă <>."
Două zile mai târziu, a fost rândul lui Anne.
Ca un privilegiu special, un spadasin expert a fost adus din Franța ca sa faca treaba.
"Am auzit ca este un călău foarte bun", spune Anne paznicului din Turn.
"Am un gât atat de mic!"
Și apoi si-a pus mâinile în jurul gâtului și a izbucnit în râs.
Când vestea execuției lui Anne a ajuns la Dover,
se spune ca lumânările din biserica orașului s-au aprins singure.
Pentru marea majoritate a țării, care, în ciuda rupturii cu Roma încă se considera catolică,
moartea ei părea a fi o hotărâre asteptata de mult timp,
ca a tuturor cele numiți eretici și intelectuali de doi bani.
Cromwell, între timp, si-a construit asaltul asupra vechii religii cu o serie de porunci feroce,
intarind supremația regală și zdrobind cultul sfinților și altarelor.
Altarul lui Becket din Canterbury, cel mai bogat din țară, a fost vandalizat și jefuit.
În anul următor, 1537, Henry, impreuna cu noua sa soție, Jane Seymour,
a sărbătorit indeplinirea dorintei de a avea un fiu, Edward.
Dar 12 zile mai târziu, plângea moartea noii sale regine.
La Walsingham, statuia Fecioarei a fost arsa.
Cartea contabila a lui Henry din acel an conține următoarea declarație seaca:
"Plata pentru marea lumânare a regelui de la Walsingham:"
"Salariul abatelui - zero."
Apoi s-a intamplat un lucru remarcabil.
Regele a decis ca "era de ajuns", și a încercat "să pună duhul înapoi în sticlă lui".
Un instinct conservator:
fusese înfuriat și alarmat de pasiunile stârnite de controversele religioase
si a dat vina pe Biblia Engleză.
În loc să fie citita in liniște si in tăcere,
Biblia era acum amintita în certurile aprinse din case și taverne,
exact opusul scenelor respectuoase promise în "minunata" Biblie a lui Cromwell.
În 1543, a fost introdusa o lege care restricționa citirea Bibliei în engleză
incepand cu biserica, nobilii și mica nobilime.
Pentru oamenii obișnuiți, care se foloseau de ideea unui Dumnezeu vorbitor de limba engleză,
a fost o adevărata privare.
Stim dintr-o scurtă inscripție scrisa in acel an de un cioban din Oxfordshire
pe forzaţul unei mici broşuri religioase:
"Am cumpărat această carte pentru ciobanii care nu l-au citit, când Testament a fost interzis.
"Mă rog lui Dumnezeu să le inlature această orbire."
"Scris de Robert Williams, pazind oile pe Dealul Saintbury."
In timp ce Williams isi scria rugăciunea pe dealul sau,
cursul reformei în Anglia suferea eșecuri majore.
În 1540, Cromwell a ajuns pe mana călăului
dupa ce planurile sale pentru o alianță cu prinții luterani din Europa s-au năruit.
Din păcate pentru Cromwell,
printesa luterana, Anne de Cleves, mireasa prin corespondență pregatita pentru Henry,
s-a dovedit a nu fi nici pe departe atât de drăguța pe cat Hans Holbein a pictat-o.
Intre timp, Parlamentul a adoptat cele 6 articole care sub pedeapsa cu moartea
scotea căsătoria preoților în afara legii și reafirma sfințenia mesei.
Spre disperarea reformatorilor,
aceste convingeri de bază catolice s-au dovedit a fi si ale lui Henry.
Deci, poziția lui Henry in problema religiei era aceasta:
o Biserică națională "divorțata" de Roma, dar "recăsătorita" cu coroana engleză,
"dezbrăcata" de cult și spectacole, dar rămasa în esență catolică.
Luând în considerare toate acestea,
Henry era destul de mulțumit de calea de mijloc pe care credea că a găsit-o.
Este ceea ce vedem în aceasta enorma imagine din studioul lui Hans Holbein:
regele Henry, atotputernic, atotștiutor,
gardian și conducător al regatului temporal și spiritual.
Piticii slugarnici de la picioarele lui sunt breasla din Barber-Surgeons.
Il aclamă pe rege ca fiind un vindecator și un mare medic,
exact asa cum ii placea lui Henry sa se vada în ultimii sai ani de viață:
doctorul Tudor, care a pus trupul Angliei pe masa de operație
și a eliminat cancerul papalitatii și superstiției.
Pacientul era acum total recuperat, națiunea era deplin recunoscătoare,
operația un succes total.
Cu excepția, desigur, ca nu era, pentru că după Henry vor veni copiii lui Henry,
fiecare cu propriile idei despre ce era cel mai bine pentru sănătatea țării:
Edward, mostenitorul, și surorile sale vitrege, Maria și Elizabeth,
ambele reclamand succesiunea cu câteva săptămâni înainte de moartea tatălui lor.
Ele au acoperit tot spectrul religios, de la linia dura protestantă, la catolicismul fanatic.
Drumul pe care țăra il va urma după Henry,
înapoi, spre trecutul catolic, sau înainte, catre viitorul protestant,
depindea, ca niciodată mai înainte, de loterie nașterilor, deceselor și căsătoriilor.
Când Henry a murit în 1547,
a plătit 600 lire la doi preoți care să spuna rugăciuni pentru sufletul sau pentru totdeauna.
Trebuie să ne întrebăm cum de nu a observat că Edward a fost educat de protestanți fervenți
care evident ca nu aveau timp pentru astfel de prostii superstițioase.
Condusi de Thomas Cranmer, il vedeau pe regele băiat de 9 ani ca pe un nou Iuda,
regele biblic care si-a luat ca misiune distrugerea idolatriei.
Aceasta trebuia sa fie adevărata Reforma.
Sa ne uitam ce s-a întâmplat în cei 6 ani de domnie ai lui Edward.
Toate obiceiurile și ceremoniile vechii biserici au fost interzise:
binecuvântarea cu lumanari de Întâmpinare a Domnului și florile din Duminica Floriilor.
Adio breslelor religioase și frățiilor.
Cultele sfinților care au supraviețuit atacurilor lui Cromwell,
împreună cu moaștele și pelerinajele la ele, au fost interzise.
Iar imaginile, statuile, vitraliile, picturile,
au fost atacate cu dălți și var.
Noua Carte de Rugăciune Comună obligatorie în toate parohiile,
aduce pentru prima dată engleza în centrul serviciului bisericii.
Pentru a avea măsura revoluției culturale care a avut loc,
trebuie doar sa vii aici, in Biserica Hailes din Gloucestershire.
Asta a produs cei 3 ani de sponsorizare a iconoclasmului de catre stat.
Nu mai exista piatra de altar, doar o masă obisnuita de comuniune.
Intregul aranjament este proiectat să elimine distanța dintre preot și turma lui.
Ecranul care era o barieră care proteja misterul mesei, acum este doar un obiect de comuniune,
un loc de intalnire a credincioșilor cu preotul lor.
Ca și cum toate acestea nu erau suficient de șocante, imaginați-vă că într-o zi a lui 1550,
când, pentru prima oară, preotul a invitat congregatia să se împărtășească in comuniune,
a rostit aceste cuvinte în engleză niciodată auzite într-o biserică:
"mult iubitilor".
Familiaritatea lor trebuie să-i fi nelinistit pe mulți dintre ei.
Iar mai inainte cu cateva zile auzisera un vicar "la moda" insistand:
"Spuneti-mi, Bob."
Această transformare radicală nu ar fi fost posibila fără sprijinul activ al lui Edward.
În timp ce Edward conducea statul protestant, rezistență "se apropia de casa",
dupa cum își amintește în jurnalul său.
<>
Cronica lui Edward înregistrează una din multele "runde"
pe care el și consilierii săi le-au avut cu Mary.
Mesa fusese scoasa în afara legii dupa Actul de Uniformitate din 1549,
dar Mary a ignorat interdicția.
În plus, a participat de două, chiar de trei ori pe zi.
Poate ca avea complexul martirului,
dar catolică Maria știa ca adevarata provocare era pur și simplu sa-si aștepte vremea:
să aștepte ca Edward sa moara, preferabil fără copii.
Și sigur, în 1553, asa s-a întâmplat.
Și astfel primul domnitor femeie a Angliei de la Regina Matilda
a urcat pe tron cu doar două obiective în minte:
revenirea Angliei la supunerea față de Roma,
și de a "produce" un moștenitor de sex masculin catolic care sa o pastreze asa.
Primul obiectiv al Mariei a fost atins cu o rezistenta uimitor de mica
dupa ce toate hectarele și toate cladirile au fost vândute în timpul dizolvarii mănăstirilor,
care nu vor mai fi redate Bisericii.
În 1554, ambele camere ale Parlamentului, smerite ca niste copii obraznici,
au îngenuncheat și si-au cerut iertare legatului papal, Cardinalul Poole,
pentru toată legislația anti-papală legiferata incepand cu 1530.
Au fost date ordine pentru revopsirea bisericilor, reaparitia crucifixului, restaurarea mesei latine.
Eretica Anglie a fost primita înapoi în turmă,
fiind iertata de Mama Roma.
Dar toate acestea erau zadarnice
dacă Maria nu putea "produce" un bun moștenitor romano-catolic.
Si-a ales ca soț pe Filip II al Spaniei.
Desigur ca pentru Maria, această uniune avea o semnificație personală specială:
razbunarea de mult moartei sale mame spaniole, Caterine de Aragon.
Dacă o căsătorie catolica spaniola a fost buna atunci pentru Anglia,
ar trebui să fie buna si acum.
Dar asta fusese acum 50 de ani!
Se făcusera multe lucruri care acum nu mai puteau fi anulate.
Acum, o căsătorie catolica nu mai era ceva care putea fi acceptata automat.
Acum parea a fi o miscare proasta. Parea o idee străină.
Regina este spanioala in inimă, se spunea,
și iubește un alt regat mai mult decât pe acesta.
Când Thomas Wyatt, fiul vechiului admirator poetic al lui Anne Boleyn,
a condus o armată pana la porțile Londrei, infatisandu-se ca un patriot,
angajat, dupa cum el insusi spunea, "in inlaturarea străinilor".
Xenofobia nu a fost suficienta pentru a o detrona pe Regina Mary.
Armata lui Wyatt "s-a topit".
Fermecata că pentru prima dată în singuratica ei viața avea pe cineva pe care putea să se bazeze,
un sot spaniol,
Mary s-a apucat cu zel sa-si curețe regatul de erezia protestantă,
anuland reformele lui Edward cât de mult a putut.
Cu foc, dacă era nevoie sa faca treaba bine, și a făcut-o.
În trei ani, 220 bărbați și 60 femei au fost arsi de focurile lui Mary.
Unii, cum ar fi Arhiepiscopul Cranmer, au fost victime "înalte",
dar cei mai multi au fost oameni obișnuiți, tesatori și cuţitari.
Și nu au murit doar stiutorii de carte.
Rawlings White, un pescar, a plătit ca fiul său să meargă la școală și să învețe să citească,
pentru ca apoi băiatul sa-i poata citi Biblia in fiecare seară după cină.
Joan Waist din Derby, o femeie săracă oarba,
a salvat un Nou Testament și apoi a plătit oameni care să i-o citească.
Dar toate acestea au fost în zadar pentru Maria, care ca si Edward, a murit fără copii,
suferind mult datorita a două sarcini false, la a doua avand si un cancer la uter.
Învierea catolica a Anglia era condamnata.
Anne Boleyn a triumfat din mormânt peste Catherine de Aragon,
caci fiica ei, Elisabeth, va trai mai mult decât Maria și va anula toate speranțele ei pioase.
Elizabeth apare ca o "vindecatoare",
cineva care va duce violenta legănare a pendulului războiului religios
înapoi la un centru de calm și echilibru,
o cale de mijloc între caile alese de fratele ei vitreg și de sora ei vitregă.
A scos in afara legii mesa și a adus înapoi Cartea de Rugăciune Comună,
dar a permis și încurajat preoții să rămână celibatari
și nu s-a grăbit să elimine calendarul catolic al zilelor sfinte.
Dar dacă Elizabeth stinge focul fanatismului religios,
in schimb l-a aprinse in sanul patriotilor englezi și al femeilor.
Căci, oricat de precauta a fost,
mulți nu văd domnia lui Elizabeth ca reintroducand un adevărat "fel englezesc".
Sub Elizabeth, "englezescul" a fost descoperit, celebrat, "strigat in gura mare",
fiind în primul rând, un "englezesc protestant".
Retrospectiv, Dumnezeu însemna ceea ce se întâmpla.
Acum, protestantismul și patriotismul erau același lucru, iar istoria pe care tocmai ați văzut-o,
care la început nu avea nimic de a face cu identitatea națională,
de acum incepem sa fim obsedati de ea.
Iar când Papa a zis ca binecuvânteaza pe oricine ar asasina-o pe Elizabeth,
acea legătură a devenit si mai puternică.
Acum catolicii vor fi obligati să aleagă între biserica lor și regina lor.
Preoții catolici englezi instruiți în seminariile străine si introdusi ilegal în țară,
sfârșesc fie morti,
fie ascunsi de familiile catolice bogate și suficient de puternice pentru a-i proteja.
Deci, dacă ne punem întrebarea de la începutul serialului,
"Ce s-a întâmplat cu Anglia catolică?",
răspunsul este că s-a ajuns la o "ascunzătoare a preotilor",
ca aceasta, de la Sawston Hall, de langa Cambridge.
Splendoarea lui Long Melford redusa la o biserică clandestina!
Pentru catolicii din Anglia elisabeth-ana
retragerea preoțimii in casele de la țară va fi dezastrul final.
Ceea ce a fost odată biserica națională va deveni o credință ascunsă.
(: SDR :)